Uusromantiikka

= = =Uusromantiikka=

Uusromantiikan ajaksi kutsutaan 1800- ja 1900-lukujen vaihdetta, jolloin kirjallisuudessa nousivat uudelleen esiin romantiikan aiheet. Perinteinen romantiikka korosti tunteita ja kaipuuta pois arkisesta todellisuudesta. Uusromantiikka sai virikkeitä myös eurooppalaisesta symbolismista, jolle oli ominaista symboleiden ja metaforien käyttö. Uusromantiikka kuvasi yksilöiden tuntemuksia, ja halusi luoda uusia, yksilöllisiä ja monimielisiä symboleita. Suomessa uusromantiikan johtohahmo oli lyyrikko Eino Leino.

Romantiikan uudelleennousu ja nationalismi yhdistyivät kansallisromantiikassa, joka suosi kansallisia aiheita ja kansallisuusaatteen värittämää romantiikkaa. Suomessa uusromantiikka ilmeni erityisesti juuri kansallisromantiikkana, sillä venäläistäminen oli tuohon aikaan ajankohtaista. Tämä synnytti suomalaisissa tarpeen säilyttää oma kieli ja kulttuuri, ja korostaa niiden merkitystä. Suomalaiset kirjailijat ja taiteilijat esittivätkin venäläistämispolitiikan vastustamista vertauskuvin. Kansallisuusromantiikkaa esiintyi useissa Euroopan maissa erityisesti vuosien 1890 ja 1910 välillä. Paikallisista eroista huolimatta suuntauksia yhdisti pyrkimys hakeutua isänmaan luonnon pariin ja perehtyä sen kansakunnan elämään.

1800-luvun lopulla syntyneen maalaustaiteessa laajasti vaikuttaneen impressionismin periaatteet omaksuttiin myös kirjallisuuteen. Impressionistinen romaani kuvaa silmin nähtävää ja korvin kuultavaa realismin tavoin, mutta tavoitteena ei ole kiinteä juonellinen kokonaisuus vaan keveä aistikkuus. Pääosassa ovat ohikiitävät hetket, tuulen vire tai häivähtävä muisto. Pienosromaanit ja lyhytproosa suosivat hienovireistä impressionismia. Vastapainoksi syntyi myös kirjallisuutta, joka pyrki paljastamaan yhteiskunnallisia rakenteita. Uusien aatteiden ja elämäntapojen tulkinnat rakensivat sillan 1800-luvun realismista 1900-luvun modernismiin.

Vuosisadanvaihde ei suotta saanut nimeä la belle epoque 'ihana aika'. Euroopan porvaristo luotti itseensä, voimiinsa ja yhteiskunnalliseen edistykseen, ja rauhan uskottiin kestävän. Autot, elokuvat ja muut hauskat keksinnöt tarjosivat ihmisille huvituksia. Vuosisadanvaihteeseen liittyi myös hämmennystä uusien tieteellisten teorioiden, kuten Albert Einsteinin suhteellisuusteorian, takia. Rohkeat kirjailijat ja tiedemiehet vastasivat ajan haasteisiin ja loivat pohjan modernin maailmankuvan murrokselle. Uuden vapauden sanansaattajiksi astuivat runoilijat, jotka loivat omia moraalisääntöjään, juopottelivat ja rakensivat villejä taideteorioitaan.

Myös muissa taiteissa etsittiin uusia keinoja murroksen kokemuksen ilmaisemiseksi. Näin syntyi monenlaisia virtauksia, joista Suomessa vahvimmaksi koettiin myös kirjallisuuteen vaikuttanut symbolismi, jota viljeltiin sekä maalaustaiteessa että kuvanveistossa. Vuosia 1880-1910 kutsutaan Suomen taiteen kultakaudeksi, sillä suomalaiselle taiteelle luotiin kansallinen ilme ja se nousi kansainväliselle tasolle. Symbolismi ja kansallisromanttinen jugend vaikuttivat myös taideteollisuudessa ja arkkitehtuurissa. Vuosisadan alun kuvanveistossa aikaisempien suuntauksien ohella vaikutti myös uusi suuntaus, kubismi.


 * Vuosisadanvaihteen kirjailijoita**

Suomi: Eino Leino //(Helkavirsiä)// Johannes Linnankoski //(Laulu tulipunaisesta kukasta)//

Saksa: Hermann Hesse //(Arosusi, Lasihelmipeli)//

Englanti: Joseph Conrad //(Pimeyden sydän)// Oscar Wilde //(Dorian Grayn muotokuva)//

Venäjä: Anton Tsehov (//Lokki, Kolme sisarta)//