Valistusajan+pääpiirteet

Valistus oli 1700-luvun jälkipuoliskolla järjen merkitystä korostanut aatesuuntaus. Valistusajan sivistyneistö ajoi vapaamielisiä aatteita ja vastusti taikauskoa. Ilmapiiri oli optimistinen ja ihmisen kykyyn valistua luotettiin, joten kansalaisten valistamisesta tuli tärkeä tavoite. Valistuken aikana rakennettiin mahtavia kirjastotaloja ja perustettiin sanomalehtiä.

Valistuksen ajan kirjallisuudessa oli joitakin uusia piirteitä, mutta ei luonut varsinaista kaunokirjallista tyyliä. Valistusajan kirjallisuudelle tärkeintä oli välittää tietoa, ja tieteellistä termistöä sisältävä kirjoitustyyli nousi esiin. Valistusta edeltäneen klassismin painottama selkeys ja konkreettinen kieli oli oleellista myös valistuksen kirjallisuudelle.

Valistuskirjailijat kokivat tehtäväkseen antaa kansalle uutta tietoa ja saada heidät ajattelemaan itse. Faktatietoa korostettiin ja kaikki epäoleellinen karsittiin pois teksteistä, jolloin mielialojen ja tunteiden kuvailu väheni. Kirjallisuus pyrki esittämään kritiikkiä, joka jouduttiin sensuurin takia piilottamaan teksteihin, mutta rivien välissä oleva sanoma tuli kuitenkin selväksi. Tyypillisiä kritisoinnin aiheita olivat uskonto, yksinvaltaus ja yhteiskunta. Valistuksen aikana kirjoitettiin paljon matkailukirjallisuutta, sillä se mahdollisti oman maan epäkohtien tarkastelun ja antaen silti paljon tietoa muusta maailmasta.